Pre optimalizáciu vlastností (najmä plasticity pri spracovaní a zmršťovania – obmedzenie vzniku trhlín – pri vysychaní) sa do prírodnej hliny alebo k čistému ílu pridáva určitý individualizovaný podiel piesku, v závislosti od jej takzvanej mastnosti. Pre obmedzenie vzniku trhlín pri vysychaní a zvýšenie súdržnosti sa do hlinených mált – najmä omietkových alebo na výrobu nepálených tehál – pridávajú organické vláknité materiály, ktoré v nej vytvoria rozptýlenú výstuž. Tradične sa používali prírodné vláknité materiály rastlinného alebo (menej) živočíšneho pôvodu: najčastejšie plevy, v súčasnosti posekaná slama (rezanka), tiež seno, konopné pazderie, prasacie štetiny. Do omietkových hlinených mált alebo podlahových mazanín sa pridával aj trus hospodárskych zvierat – bylinožravcov, čím sa dosahovala vyššia odolnosť proti vode. Hlinená malta netvrdne chemickou reakciou, ale len stratou / vysychaním vody, pri čom sa ílové kryštály spájajú / zhlukujú / zliepajú navzájom, aj k prachovým a pieskovým zrnkám (prípadne kamienkom) v malte, tiež k murovaciemu materiálu alebo k omietanému podkladu. Vytvrdnutá hlinená malta sa po rozmočení vo vode dá opäť previesť do kašovitej konzistencie a znovu použiť; je tak prakticky neobmedzene recyklovateľná, a to bez zvláštnych energetických nárokov. Používa / používala sa na murovanie z kameňa alebo nepálených tehál, na vymazávanie škár medzi zrubovými trámami, na omazávanie vypletaných stenových konštrukcií, na zhotovenie podlahových mazanín hlinených podláh alebo mlatov, izolačnej vrstvy na drevených stropoch, na omietanie murív, drevených stien alebo stropov. V minulosti – približne do polovice 20. storočia – bola hlinená malta spolu s vápennou maltou najbežnejšie používanou murovacou a omietkovou maltou na našom území.
jej spojivom je íl obsiahnutý v hline, prípadne čistý íl
Veľasová-Szerdová, Ľ. – Kapišinská, V. et al.: Terminologický slovník. Bratislava: Pamiatkový úrad Slovenskej republiky 2023.